Елин Пелин
Кумови гости

chitanka.info

Колко му е на пролетния ден! Свърши се като всички божи дни. Нищо ново не се случи в село, нищо необикновено. Се същите беди, се същите тъги и радости. Утре е празник и пукнатата черковна камбана с треперлив ек възвести това на греховното село. Чуха работници в полето и побързаха да се приберат преди залез. Из кривите селски улици заскърцаха кола, загълчаха орачи, па настана тишина и предпразничен покой. И хората, и добитъкът ще си почиват. Полето безшумно ще се попече на благото пролетно слънце, ще станат ровки черни угари и златно семе и златни надежди ще се заровят там да чакат плод.

Слънцето заседна червено, кърваво и падна здрач. На кладенеца изпод селото се понесе троплива хороводна песен и кръшни момински смехове високо екнаха.

Мирко и тихо навсякъде.

Само у Дражови радостно гълчаха.

Син му Стойчо и снаха му Яна — млада булка, доведена преди месец в къщи — се готвят за дълъг път. На кум Милен гости ще отидат, през три села у четвърто. Цяла нощ като пътуват, заран рано там ще да осъмнат.

Старият свекър чичо Дражо сам мажеше и стягаше колата, постлана със сено. Свекървата припкаше ту до избата, ту до къщи и носеше шарени цедилници с дарове, весела и пъргава като момиче. Стойчо, пременен, обръснат, стегнат, търпеливо държеше за юларите млади впрегнати юнги, и гледате, крадешком от старите, булката си Янка, нагиздена като за венчило. Тя стоеше смирено отстрана и свенливо държеше писана бъклица с вино.

Чичо Дражо прегледа още веднаж колата, попогледна и своя млад Стойчо, млад — още хлапе — и рече бащински:

— Па си отваряй очите, да не стане пакост, че не мож стигна… Ха сега! Тегли!

Стойчо дръпна оглавниците, прекръсти се и пойде… Янка целуна ръка на свекър и на свекърва и последи колата, изпращана от старците с благословия и триста, заръчки за много здраве на кум Милен.

Безшумно излезе колата из тесните улици и спря зад село. Двамата се качиха въз меката постилка от сено, Стойчо смуши воловете и колата тръгна по-бързо, затрака и заприказва нещо на младите.

Тиха нощ галено прегърна всичко. От небето хиляди звездици, като ангелски очици, устремиха взор надолу и с любов загледаха греховната земя. Пълнолика месечинка изплава зад ридове, засмя се сладко и като спря за миг, разгледа-разгледа, па спокойно тръгна сред звездите, като млад овчар сред вакло стадо.

Те, за тая нощ Янка и Стойчо са мечтали цял ден! Самички в колата, из пустия път! Мрак и тишина! Няма ни стар свекър да се кашле, ни ревнива свекърва да подслушва. Кой по-голямо блаженство от това може да иска?

И Стойчо подвикна на воловете, замаха заканително остен и метна юнашка ръка през равна Янкина снага.

— Недей, Стойчо, ще ни видят — рече плахо Янка и се притисна до него.

— Не сме у село да ни видят — отговори Стойчо и почна да я милва по младото червено лице.

— Ух, боже, пък аз се и не сещам, че сме в полето! — засмя се Янка.

— Кум Милен е човек весел, ще ни срещне царски — взе да мечтае Стойчо.

— Какъв ли ми е дар приготвил?

— Хеле кумата, що е припряна, цяла нощ няма да мигне, да знае, че идем.

— Утре рано отведнаж ще се изтърсим, да ги по сбъркаме малко.

— Каква радост ще е! — плесна ръце Янка.

— Кум Милен е човек гостолюбен — що ще вино да пролее! — рече Стойчо от сърце.

— Ба, ти за пиене все мислиш! — укори го мило Янка.

— Янке, не ме кори, ще те цуна по гушката!

— Бре! Я глей го!… Много ти прилича!

— Чакай да видиш, не прилича ли ми!

— Недей бре! Их, Стойчо, какъв си — измачка ми шамията!

— Не вдигай шум!

— Глей го, ами да мълча ли?

В колата екна смях и кикот и започна боричкане, волно и весело.

Над ритлите изчезна бяла Янкина пребрадка и леко се отпусна дълъг остен…

Всичко се потаи.

Млади волове спряха насред пътя спокойно и безгрижно. Буен глас ги не подкара, ни дълъг остен заканително се размаха над тях. Те постояха тъй, помислиха, па легнаха с ярема и запреживяха равнодушно и сладко.

Блед месец лукаво се усмихна на небето и пришепна на немирните звездици нещо там на негов си език. Те лукаво се взряха надолу, закачливо си смигнаха и гледаха дълго-дълго, докато се зора пукна и небеста побеляха.

Златно слънце изгря зад планините, извиси се, прати топли лъчи навред и помилва колата, която още стоеше неподвижно насред пътя. Воловете, доволни от почивката, лежаха и си преживяха, Стойчо сепнато се вдигна и задърпа Янка:

— Янке, слънцето е на пладнина!

Янка се разбуди, погледна плахо наоколо и плесна с ръце.

Дружен сърдечен смях безгрижно и волно екна сред широкото поле.

Като разказ публикуван за пръв път в Разкази, т. I, 1904, с. 33–36. Две години по-рано същата тема е развита в стихове и публикувана като стихотворна приказка в собственото списание на Елин Пелин Селска разговорка, I, кн. 3–4, февруари 1903. Със стилно-художествени поправки в следващите издания на Разкази, т. I. Наново преработен за СI[1], 1938, и то чак при коректурата на шпалти.

Елин Пелин. Съчинения, том 1 — Разкази 1901–1906, „Български писател“, 1972 г.

[1] Съчинения на Елин Пелин. Под редакцията на Т. Боров, С., к-во „Хемус“, т. I, 1-о изд. 1938 ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.